V srdci tropických Kapverd, kde slunce neúnavně pálí, se ukrývá místo o kterém turisté nemají ani zdání. Děsivé místo nesmírného utrpení a tragédie – Tarrafal. Cílem bylo fyzicky a psychicky vyhladit portugalské a africké odpůrce diktatury Salazara.
Tento tábor zbudovaný v roce 1936 je umístěný ve vesnici, Chão Bom, v obci Tarrafal, na ostrově Santiago na Kapverdských ostrovech někdy také nazývaný tábor pomalé smrti, skrýval jednu z nejděsivějších a nejbrutálnějších mučících místností v novodobé historii - „Smažící pánev“.
Smažící pánev, nebo také Frigideira, byla betonová cela o velikosti šest metrů dlouhá, tři metry široká a tři metry vysoká, rozdělena na dvě menší části. Její dveře, tvarované jako lodní, byly pouhých 1,70 × 0,60 metru s dvěma řadami malých otvorů a dělicí mezerou dlouhou 50 centimetrů nad nimi.
Během dne, kdy slunce tropů intenzivně pálilo, se vzduch uvnitř této „hrobky“ ohříval na nesnesitelné teploty mezi 50 a 60 stupni Celsia. Vězni, kteří byli uvnitř, se svlékali, ale jejich utrpení to nijak nezmírnilo. Pot jim stékal z těl jako slanina na rozpáleném grilu, kapky vody se kondenzovaly na stropě, a když spadly, tyto kapky neposkytovaly trpícím vězňům úlevu, ale další příšerné a pomalé mučení.
Tato cela byla používána k potrestání vězňů, kteří se dopustili jakéhokoli, i sebemenšího projevu disentu. Pokud pravidla porušili, byli zcela svlečeni a uvrženi do Smažící pánve. Tam byli vězni ponecháni bez jídla, pouze s vodou a kouskem chleba každý druhý den. Taková nelidská expozice vedla nejen k extrémnímu fyzickému vyčerpání, ale také k psychickému zhroucení. Úmrtí na dehydrataci, úpal a další nemoci byly více než běžné.
Smažící pánev byla jednosměrná cesta ke smrti na místě izolovaném ode všeho a všech. Během let 1937 až 1944 zde zahynulo 30 vězňů. Dále 45 onemocnělo malárií, z nichž 14 zemřelo. Dalších 52 vězňů trpělo různými plicními onemocněními. Celkem se odhaduje, že v této pekelné tvrzi strávili vězni dohromady 2824 dní. Život v této cele byl čirou agónií a každá minuta strávená uvnitř byla bojem o přežití.
Ani během noci, kdy slunce zapadlo a vydalo tábor temnotě, vězni nebyli ušetřeni. Přicházeli na řadu komáři, jejichž kousnutí vedlo k horečkám, často končícím smrtelnými a zhoubnými nemocemi. Tato nemilosrdná kombinace horka, hladovění, dehydratace, nemocí a psychického nátlaku dělala Smažící pánev jedním z nejstrašnějších nástrojů tohoto koncentračního tábora.
Z 340 portugalských antifašistů, kteří táborem prošli, 34 zemřeloKvůli silnému tlaku mezinárodního společenství a antifašistickým akcím uvnitř režimu, jakož i porážce mocností Osy ve druhé světové válce, byla Smažící pánev zničena a pohřbena na ostrově São Miguel. Na jejím místě byla po ochromení Estado Novo (karafiátová revoluce) postavena kaple na památku těch, kteří prožili její hrůzy.
Přestože Smažící pánev byla zničena, zůstala v paměti jako symbol nepopsatelného lidského utrpení a nelidskosti. Tento koncentrační tábor zůstává svědectvím o hrůzách, které mohou lidé způsobit sobě navzájem, když je svět pohroužen do temnoty totalitních režimů a bezohledného útlaku.
Create your
podcast in
minutes
It is Free